Després de Cal Cases:

“A nadie le importa siquiera la pérdida de derechos laborales conquistados durante doscientos años y cedidos en una semana. Mataremos por nuestros cachivaches -refrescos, partidos de fútbol, electrodomésticos- como en las situaciones de hambruna material la gente se mata por un caballo muerto”

“Ante tanta perdida, la labor de la izquierda en Europa debe ser la de la concienciación y organización a ras de tierra, construir poder mediante acciones modestas y discursos dirigidos casi boca a boca -como en los viejos tiempos-, con la urgencia del que sabe que el tiempo de la crisis es de mecha rápida y con la paciencia del que sabe que ningún atajo lleva a la construcción de un sujeto colectivo.”

 (Santiago Alba Rico)
  
Del cabolo a les mans

La Trobada de Cal Cases pot ser només una (bonica) flor d'estiu o el principi d'un espai d'agregació ampli i divers. La majoria d'intents anteriors d'agregació partien de trets comuns per construir afinitat, en aquest cas és gairebé al contrari: l'afinitat serveix per posar-se a definir uns trets comuns que no estan clars. I és que el decreixement portat a la pràctica no està clar. Les ferides del malaguanyat 'desenvolupament sostenible' encara estan massa fresques. La urgència ens fueteja el cul, però les coses ben fetes es construeixen xino xano. No deu ser casualitat que tantes àrees debatessin sobre "banc de recursos", "propostaris", "llibres blancs", "manuals"... Hi ha, com sempre, una necessitat d'autoformació, però va més enllà. Necessitem que les nostres pràctiques adquireixin la plenitud del seu sentit enllaçant-les en els fils conductors d'una visió més amplia. Però estem realment disposats a fotre un puny sobre la taula de les ambigüitats progressistes que tants gols ens han colat?

Per sort o per desgràcia, això no és França ni Italia. Aquí no hi ha gaire tradició d'adoctrinar-se mútuament i posar-se massa ideològic està mal vist. Però ni tanto ni tan poco. Necessitem una certa definició comú. La necessitem entre els que ens considerem objectors del creixement, però la necessitem sobretot per "arribar" a la gent amb alguna cosa més que un nou anàlisis apocalíptic, un logo inspirador i un eslògan enginyós. Ens hem d'aclarir en qüestions importants com la relació amb l'Estat o el rol de la tecnologia. La diferència amb els teòrics és que no ho haurem de fer barallant-nos per abstraccions, sinó en l'avaluació permanent de cada iniciativa.

No és la feina més important, però és una de les feines bàsiques. El camí és fa al caminar, i la tasca principal és una altra: construir alternatives locals, ja siguin grups de transició, cooperatives de consum, locals socials, col·lectius d'acció directa, tallers artesans o horts ecològics. No obstant,  aquesta tasca es veurà alimentada si té idees clares i inspiradores al darrera, al costat i al davant. Ja ho diu la permacultura: analitza bé el teu context i estalviaràs feina.

Banc de Recursos, inventari de limitacions

Com a xarxa no podem crear grups locals, però podem aportar eines que els inspirin. Una d'aquestes eines és el famós BANC DE RECURSOS. Em sembla que almenys 7 àrees van parlar de coses com fer una proposta de pla d'acció municipal, editar un manual d'educació en el decreixement, crear un directori de iniciatives decreixentistes, construir una eina de intercanvi de recursos (per exemple entre camp i ciutat), etcètera. No totes aquestes idees es poden ajuntar en una sola eina, però la majoria si. 

Jo no posaria masses esperances en una nova eina informativa, perquè informació en sobra. El que ens falta és organització. El Banc de Recursos està a mig camí entre informar i organitzar, però crec que l'hauríem de dissenyar de manera que es reforcessin les seves possibilitats organitzadores. 

Un altre problema és que sigui una eina excessivament virtual. Citant un altre cop a Santiago Alba Rico, “Hemos dado por supuesto que la red de internet era naturalmente de izquierdas, una tierra virgen y emancipada, motor de nuevas emancipaciones, cuando en realidad se limita a reproducir el mundo exterior bajo otro formato. Porque reproduce el mundo exterior reproduce también las mismas relaciones de fuerzas y los mismos marcos de percepción. Basta pensar que la mayor parte de los flujos de intercambios en la red tienen que ver con la pornografía, el comercio y la libertad de expresión, por oposición a la libertad de información; es decir, con la visibilidad de impulsos íntimos, privados. Internet es Youtube, no Rebelión”. Això no vol dir que no sigui una eina útil, sinó que convé no posar tots els ous en un sol cistell. Amb això no estic proposant només que fem més trobades presencials per compensar l'aïllament de lo virtual. Tampoc estic dient només que editem en paper per aquells que no utilitzen internet. Totes dues coses son necessàries, però no suficients. Que un moviment que posa en qüestió l'imperi de la tecnologia depengui tan intensament d'internet per comunicar-se i del petroli per trobar-se, mereix que ens hi parem a pensar. No cal eliminar internet ni els cotxes, però si hem d'aconseguir que no siguin imprescindibles. Aquesta és una altra raó per la qual el gruix de la feina (i de la vida!) l'haurem de fer a escala local. I pel que fa a les xarxes, l'eina de “intercanvi d'espècies” que proposava la comissió d'economia pot ser una aportació per sortir d'aquest laberint que massa sovint ens limita a ser simples circuladors de informació sense arribar a tenir el poder de satisfer les necessitats bàsiques per nosaltres mateixes. 

Una pregunta interessant serà aleshores veure si aquest “mercadillo de recursos” hauria de formar part d'un “directori de recursos” o haurien d'anar per separat. Son dos coses diferents. No és el mateix llistar projectes i propostes que crear un espai de intercanvi.

Potser inclús ens hauríem de plantejar no només socialitzar eines concretes, com vehicles, màquines, locals.. sinó també adquirir-ne de nous i posar-los al servei de la xarxa.

Proposta de reunió

Com veieu, tinc més preguntes que respostes. Ara ja estem molt cansats. Encara que hi ha previstes algunes reunions per aquests dies, proposo que fem una reunió entre totes les persones interessades en la creació d'aquest BANC DE RECURSOS al setembre. Un lloc és Can Masdeu, que al setembre és molt agradable, ens podem banyar a la bassa i jugar a volei. Podria ser:

Divendres 19 setembre 14:30
Programa: dinar + reunió + volei +  bassa

En tot cas, i per evitar dispersió, la reunió seria totalment pràctica i limitada a qui tingui ganes d'implicar-se.

Unes preguntes que podríem anar reflexionant fins aleshores podrien ser:

1-Com ajuntar diferents àmbits geogràfics, seccions temàtiques i graus de radicalitat en una sola eina?

2-Com crear un mercadillo de intercanvi/organització que no crei necessitats inventades sinó que doni resposta a les que ja tenim i ampli els límits del que ja fem? 

Reflexió i pre-proposta sobre “alliberats”

Hi ha molta experiència sobre aquest tema. Hi ha molta gent que pensa que no podrem fer un bon Banc de Recursos si no hi ha alliberats. Jo crec que si es pot fer sense ells, i n'hi ha molt exemples.. però també penso és més interessant fer-ho amb ells. Perquè? Doncs perquè en el fons servirà com a experiment per veure si realment construïm una altre lògica econòmica. Aquestes son les meves propostes davant d'alguns problemes clàssics amb els alliberats:

-Excés d'especialització i d'acumulació de poder que pot provocar que els no alliberats es desmotivin i deleguin poder. Aïllament respecte a la xarxa política, que es substitueix per una lògica d'expert  / Hi ha dos maneres pràctiques de minimitzar aquests riscs. Una seria que no hi hagués 1 o 2 alliberats super dedicats a la feina, sinó 6 o 7 (que segueix sent un número operatiu per treballar en equip) amb atribucions més repartides, amb menys ingressos i amb menor dedicació de temps. Una altre manera d'evitar l'aïllament dels experts seria que la eina de creació d'aquest Banc de Recursos fos col.laborativa i parcialment oberta. Això vol dir que des del principi s'hi pogués posar cullerada, per exemple en formats tipus indymedia on es podessin sumar propostes/recursos que després el grup d'alliberats ordenés. Així l'eina s'aniria fent i avaluant al mateix temps.

-Reproducció de les relacions assalariades i de la lògica monetària. Baixos ingressos justificats per la militància / Si la militància només s'orienta a l'agitació, està clar que a la llarga només serà sostenible si es té un sou digne. Però si la militància també s'orienta a crear alternatives vitals, aquestes faran que la necessitat d'ingrés monetari disminueixi proporcionalment. Això no vol dir que aleshores puguem pagar una misèria, sinó que aquest tipus de feina hauria de ser només per a qui està en el camí de viure d'una altra manera, poc consumista, menys accelerada i realment alternativa. També vol dir que no tot caldrà pagar-ho en euros. 

Portat a la pràctica: 1/ Pagar poc per treballar poc (ja que la resta del temps està ocupada creant alternatives, lluitant o no-produïnt) 2/ Pagar una part en moneda i una part espècies (o en moneda alternativa). Aixi, els nostres alliberats podrien ser una excusa per començar amb aquest mercadillo alternatiu, on persones/col.lectius posessin a disposició de la xarxa euros/espècies/serveis per mantenir els seus alliberats (i que servirien com a referent per altres intercanvis de tota mena).

Bé, aquestes son algunes coses que volia comentar.. i vosaltres, com ho veieu?

Arnau, vall de Can Masdeu